Ska vi gå i vattnet?
—Jag har ingen lust. —Jag tänker göra det.
Är det kallt?
Sluta, Ursula!
Ursula, sluta nu!
Nej, jag ber dig!
Sluta.
...Wight, Dover, Thames, Humber, Helgoland.
Hård kuling från sydsydväst med regn och dålig sikt.
En storm är i antågande.
Jag går upp.
Jag kommer nu.
Janet?
Janet. Solen är framme igen.
Bra.
Så härligt.
Allt doftar så friskt efter en storm.
Det har visst inte blivit så stora skador.
Buddlejan ser lite medtagen ut.
—Vattnet stod högt i natt. —Ja.
Vad är det där? Janet, kom hit.
Vad är det där? Det svarta vid strandkanten.
—Jag ser inte. —Där. Där.
Å, nej.
Jag tror att det är en människa.
Jag ringer Pendered.
Var kan han vara? Han kanske ordnar med sina nät.
—Ringde du dr Mead? —Ja, självklart.
Tror du att han är död?
Det förnuftiga vore väl att vända på honom.
—Herregud. —Du får göra det, Janet.
Han lever.
Det är lågvatten, så du kan gå runt udden efter Pendered. Och Luke.
Be dem ta med en bår. Och be mrs Pendered om lite brännvin.
Gå, nu. Han är knappt levande.
Och skicka Joe Gallow att hämta dr Mead.
—Vad har ni här? —Är inte det uppenbart, mr Pendered?
Det finns inga tecken på skeppsbrott.
—Har du hört nåt, Lukey? —Nej.
—Det räcker nog. —Få över honom på båren.
Var försiktig med vristen. Den är nog bruten.
Lyft på tre, Lukey.
Tre!
—Skickade du Gallow till dr Mead? —Ja, jag bad honom komma hit.
—Du godaste. Vad är det som händer? —Dorcas, är gästrummet i ordning?
—Jag ordnar det, miss Janet. —Vi ska rakt upp för trappan.
Försvinn!
—Jag pratade med skatan. —Ni borde ha varit trevligare.
Han är anständig. Ni kan komma in.
Han är utmattad.
Det tar tid för vristen att läka. Han är inte så meddelsam.
Han kanske inte förstår. Han ser inte engelsk ut.
Låt honom sova. Jag tittar till honom igen imorgon förmiddag.
Elda inte mer nu. Om han inte har feber än så får han väl det.
Vi ska nog gå. Det finns inget vi kan göra.
Te.
—Vill ni ha te? —Ni väcker honom.
Jag väntar tills Janet vaknar.
—Hon är uppe. —Är hon? Hon sov inte länge.
Jag kommer ner om ett ögonblick.
Han springer ingenstans.
Var inte rädd. Ni är bland vänner.
Ursäkta?
Talar ni inte engelska?
Parlez vous français?
Nej, ni får inte röra er.
Sprechen die... Sprechen Sie Deutsch?
Ja.
Jag ger upp.
Vi... Nej, nej.
Vi tror att ni varit med om ett skeppsbrott.
Och att ni lyckades simma i land.
Och på nåt sätt bröt ni vristen.
Ni har brutit vristen.
Dr Mead... Läkaren säger att ni behöver mycket vila.
—Men du tror inte att han är tysk? —Nej, men han förstår visst tyska.
—Ursula, snälla du. —Förlåt. Han förstår visst tyska.
—Sen när talar du tyska? —Hur mår han?
Om han dricker mer te behöver han en potta.
—Är ni klara? —Ja, det tror jag.
Vad gör vi med hans kläder? De är trasiga.
—Kanske skulle fars kläder passa? —Jag tvivlar, men ni kan försöka.
—Då ska jag väl hämta kistan? —Ja tack, Dorcas.
Det är nog lite fuktigt. Ska jag gå in med pottan också?
Han har säkert inget jag inte har sett förr.
OLLENDORFFS TYSKA GRAMMATIK
Det är varmt och härligt.
På engelska säger man thank you.
Thank you. Polnisch: Dziekuje.
Jag förstår.
Jag lämnar dörren på glänt medan jag hämtar min stickning.
—Varför smyger du runt? —Jag smyger inte runt.
—Ollendorff och jag går upp dit. —Nu? Han kanske sover.
I så fall låter jag honom vara. Vad är det med dig?
—Jag tror att han är polsk. —Va?
—Han använde ordet polnisch. —Varför sa du inte det?
Ingen av oss pratar polska. Vi har inte ens varit i Polen.
Du är hopplös, Ursula. När sa han...
När sa han det? Knuffas inte!
—Hejsan. —Mår ni bättre? Är ni hungrig?
Sluta, Ursula. Du ser ut som en kannibal.
—Kommer från Polen? —Från Polen, ja.
Jag sa ju det.
—Vad heter ni? —Marowski. Andrea.
—Andrea Marowski? —Ja.
Jag är miss Widdington.
—Och det här är min syster. —Ursula.
Ursula.
—Man ska vara ung, förstår du. —Va?
—Han vann på grund av mitt ben. —Det är dina fingrar det är fel på.
—Hur går det med den skeppsbrutne? —Han är ganska medtagen, Jan.
—Han talar inte ett ord engelska. —Han är då inte härifrån.
Men för Guds skull, Lukey! Vad fasen är det med dig?
—När skulle dr Mead komma? —När han var klar med operationen.
—Vad äter polacker till frukost? —Säkert nån slag otäck korv.
—Han mår nog mycket bättre av gröt. —Det får vi snart reda på.
—Hans aptit är det inget fel på. —Så bra. Är samaritersystrarna här?
Ja, det är vi. God morgon, doktorn.
—Ska vi gå upp? —God morgon, Janet.
Blåmärket är otäckt, men det hade varit värre om det inte varit där.
—Temperaturen? —Lite hög.
Se till att han får mycket vatten.
—Så han är polack? —Det verkar så.
—Vad tänker ni göra med honom? —Vad menar ni?
—Han kan inte stanna här för alltid. —När han är frisk bestämmer han.
—Du ser lite varm ut. —Gör jag?
—Du borde nog ta lite frisk luft. —Ja, när det blir svalare.
Det är dags för min vila.
Jag ser till patienten.
—Hejsan. —Hej.
Jag har fått en idé.
Titta här.
Jag säger ordet, och så upprepar ni det.
Förstår ni? Strunt i det, ni förstår nog snart.
Stol. Nu säger ni det.
—Stol. —Stol.
Mycket bra.
Dörr.
—Klocka. —Klocka.
Ja. Spegel.
—Spegel. —Mycket bra.
—Gardin. —Gardin.
—Säng. —Säng.
Ursula.
Ursula. Jag. Ursula.
Nu tar jag bort lapparna.
—Fönster. —Fönster.
Ja! Mycket bra.
—Vi lär oss engelska. —Han kanske gör det, Ursula.
Du gör hål i möblerna.
Inte ett öre, och han är fortfarande skyldig mig!
Nu vill jag sjunga en liten sång.
Förlåt att jag skrattar, men det är så bra.
Jag hade gärna dansat...
—Jag hör ingenting. —Andrea får inte störas.
Du tycker inte ens om Arthur Askey. "En hemsk man", brukar du säga.
Då så...
Då kan jag lika gärna lägga mig.
—Kommer du? —Inte på en stund.
—Så ni vill ha sardiner? —Ja, jag tror det.
Vi använde alltid sej.
Jag tror att det är bättre med sardiner.
Är det ni som ska göra det?
Då så.
—Gillade han mina pajer? —Ja.
Jag tänkte väl det.
Glöm inte tvätten. Det ser ut att bli regn.
Du vet... När Andrea kan gå igen behöver han kläder.
Det vet jag väl.
Jag kan använda lite av pengarna tant Elizabeth lämnade mig.
—Varför då? —Vad menar du?
Varför inte ta från vårt gemensamma konto? Vi delar ju på ansvaret.
Och jag såg honom först.
Det är ju rent löjligt.
Då så, vi använder vårt konto.
—Var inte arg. —Jag är inte arg.
—Jag hämtar tvätten. —Nej, jag gör det.
Å, Ursula.
—Det är inte billigt. —Ni har råd med det.
Det är lika bra.
—Jag vill ha lite sardiner. —Jag har inga kvar.
—Vad menar du? —Jag hade för en halvtimme sen.
—Vad har du gjort av dem, då? —Phyllis har dem uppe i skjulet.
Det hoppas jag verkligen.
—Vad ska hon ha sardiner till? —Stargazy—paj.
—Vad är det för fel på sej? —Hon vill ha sardiner.
Ser hon skillnaden?
Andrea verkar må mycket bättre.
Du kan väl gå upp med en kopp te till honom.
—Ursula. Ursula. —Vad då?
—Är du inte lite löjlig, nu? —Är jag löjlig nu?
Men för Guds skull!
Hur många?
Det behövs nog lite mer.
Det slutar inte regna.
—Jag sa... —Jag hörde dig.
—Du är skyldig mig en ursäkt. —För vad då?
Du fräste åt mig.
Visst. Förlåt.
—Det menade du inte. —Ursula...
Du kan vara så okänslig.
Tvärtom.
—Mycket bra. —Vad sa du?
Inget.
Ursula, förlåt mig om jag har gjort dig upprörd.
—Beter du dig inte lite märkligt? —Janet, jag har förlåtit dig.
Nu talar vi inte mer om det.
Ni har visst ert på det torra.
—Hoppa in. Ni blir genomblöt. —Det var då själva den!
Jag visste att det skulle bli så här. Vad är det här för nåt?
Det är till er patient.
Han är inte min patient. Det var bra rökigt här inne.
Hon var en riktig goding för 40 år sen.
Är han redo?
Att gå från sängen till stolen är en bra början.
Var försiktig, nu.
—Jösses. —Bravo.
Bra. Vi ses om en vecka.
Försök nu inte springa innan ni kan gå.
Stora händelser i Europa idag.
I morse träffades representanter från Storbritannien, Frankrike...
Tror du att Andrea hade varit soldat om han var hemma?
Förmodligen.
Vi måste åka till Truro för att köpa kläder. Vem gick far till?
Det minns jag inte.
Han är så ung.
Ja, det är han.
—Vi kan äta nu. —Jag går upp med Andreas bricka.
—Han kanske vill försöka komma ner. —Nej, det är alldeles för tidigt.
Jag hoppas att han tycker om det.
—De ser så sorgsna ut, eller hur? —Inte alls.
Ät nu inte för snabbt.
Det spelar ingen roll.
Den är väldigt mättande.
Du behöver inte äta den.
Andrea äter säkert gärna det du lämnar.
Jag kanske äter det senare.
Han kanske skulle vilja ha lite syltade päron.
—Penhaligan och Hallett. —Vad då?
Fars skräddare. Penhaligan och Hallett.
Ja, visst.
Sockor.
—Sockor. —Till era fötter.
—"Tark." —Tack.
—Det var så lite.
Å, Janet.
Janet... Janet!
—Janet, sluta. Janet, sluta! —Vad är det för fel?
Andrea verkar inte tycka om det. Han blev nästan våldsam.
Andrea? Andrea?
Tycker ni inte om musik?
Jo, mycket.
Men jag önskar att det var en fiol.
Han tycker mycket om musik. Men han föredrar fiol.
—Synd att vi inte har en grammofon. —Vi kan köpa en.
—De är hemskt dyra. —Adam Penruddocke spelar fiol.
—Gör han? —Jag tror det.
Torka av dig om fötterna. Bra.
Vänta lite. Lyft på dem.
Och så den andra. Bra.
Adam, så snällt av er att komma.
Vår gäst har uttryckt en önskan om att höra fiolmusik.
Ja, visst.
Andrea?
Det här är Adam Penruddocke.
Han har kommit för att spela för er.
Ni har kommit för att spela för honom.
Ni ska nog sätta er.
Ska jag spela nåt annat för er?
Ge mig.
Bravo! Da capo!
Förlåt mig. Jag var tvungen att reagera på så vackert fiolspel.
—Var det ni? —Det var ingen av oss.
Vem det än var är otroligt talangfull.
Ja. Nu måste ni ursäkta oss.
—Var inte det lite oartigt, Janet? —Nej.
—Titta inte på mig. — Vem var det? —Jag har aldrig sett henne förr.
Ska jag lämna min fiol här?
Det vore mycket vänligt av er, Adam.
Den blir väl omhändertagen.
Det går bra. Ni kan behålla den ett tag.
Det räcker nog med spänning för idag.
Tack, Adam. Det var vänligt av er.
Den här vägen. Se upp med huvudet.
—Ska vi ringa mr Bennett? —Absolut inte. Är choken utdragen?
—Jag vet inte. —Å, Ursula...
Där är choken.
Kom igen nu, vännen.
Så där.
Jag har en uppgift åt dig.
Lägg skalen här och pärerna här.
Du har väl gjort det här förut?
Nej. Du ska lägga skalen här—
—och pärerna här.
—Pärer. —Ja.
De heter egentligen potatis, men vi kallar dem pärer. Potatis!
Ziemniak.
—Va? —Ziemniak!
Du ser ut som en potatis.
Va?
Du ser faktiskt ut som en hel säck potatis.
Jag fattar inte ett ord av vad du säger.
Inga konstverk. Skala dem, bara.
Harris—tweed. Er far hade en kostym som liknade den här.
Den minns jag. Den höll i många år.
—Det är en vacker färg, Janet. —Jag vet inte.
Så där.
Är den inte lite tung för sommaren?
Fördelen med tweed, miss Widdington, är att man kan andas i den—
—tack vare den öppna väven.
—Jag tycker om den. —Den är också väldigt slitstark.
Och priset?
—Lite över tre guineas. —Å, du milde.
Och det inkluderar ett extra par byxor.
Och utan dem?
—Blixtlås eller knappar? —Blixtlås, tack.
—Två pund och 15 shilling. —Visst. Skjortor?
—Naturligtvis. Storlek? —Är det här en femma eller en sexa?
Ursula?
Kragstorleken. Står det 15 eller 16?
—16. Du behöver nya glasögon. —Nej, det är din handstil.
—16, tack. —Ett ögonblick, bara.
Vi har både fasta och avtagbara kragar, miss Widdington.
—En styv krage är väldigt snyggt. —Det är möjligt.
Men det är otroligt obehagligt. Fast krage, tror jag.
Slips?
Någon?
Så där. Sprid ut det ordentligt.
—Fortsätt, bara. —Vad gör Barry? Räknar han dem?
Vi är nästan färdiga.
—Tror du att han bör komma med? —Ja, skördefesten är alltid rolig.
—Nej, jag menar på Lukes motorcykel. —Det går nog.
Vad snygg du är.
—Det är nog din chaufför. —Tack.
Kör nu försiktigt, Luke.
—Hej då. —Ha så roligt.
Vi går uppför Camborne Hill Vi går ner
Vi går uppför Camborne Hill Vi går ned
—Varsågod, pojkar. —Förr sprang jag på Camborne Hill.
Hejsan, Barry.
—Vem är han? —Han är utlänning.
—Han spelar fiol. —Han får gärna spela på mig.
—Vad är Camborne Hill? —En kulle stor som ett berg.
—Jag borde ha gått i pension redan. —Verkligen?
Men jag har energin hos en man tio år yngre än mig.
Ni sa att han bor med de gamla damerna.
—Vem? —Den unge mannen.
—Ja, för tillfället. Men jag... —Vad mer vet ni om honom?
Inte mycket mer än att han är polack.
Kom nu, Adam. Spela "The White Rose".
—Kom nu, dansa med mig. —Nej, tack.
Upp med hakan, Barry. Det kommer aldrig att hända.
Spela rent, nu!
—Håll ögonen borta från henne! —Sluta, Barry.
Annars måste jag pissa på dig.
Hör ni?
Sätt er ner.
—Är ni inte engelska? —Och ni är inte tysk.
Polack.
Janet.
Janet!
—Lyssna. —Va?
Vi går uppför Camborne Hill Vi går ner
Trevor!
—Vad då? —Ja, vad tror du? Få bort dem!
Kom igen, stick nu.
Kom igen!
Gå förbi, då.
Jag sa, gå nu!
—Ska vi väcka honom? —Nej, helst inte.
—Vi har inte hört ett ljud. —Vi hörde en hel del i natt.
—God morgon. —God morgon, Dorcas.
—Trevor är riktigt eländig idag. —Han är inte den enda.
Vi tror att Andrea är lite sliten.
Ja, Jan fick följa med honom hem.
—Vi har inte väckt honom. —Ska jag göra det?
—Med lite starkt te, kanske. —Visst.
Hör du.
Hör du!
Se så du ser ut.
Han är uppe.
—Hur mår du? —Han tycker nog synd om sig själv.
Det ordnar sig.
Dorcas har lagat några pajer till dig.
Det var här vi hittade dig.
Jag var död.
Vi trodde att du var det.
Underbart! Underbart!
—Hej igen. Jag heter Olga. —God dag.
—Hur mår ni? —Bra, tack.
Vi träffades häromkvällen i församlingshuset.
Jag var tvungen att stanna till för att lyssna på musiken.
Ni har en så vacker trädgård.
Tack.
Jag ska nog gå. Hej då.
—Utsökt. Vi ses. —Vi ses.
Jag vet att det inte är så snällt, men jag ogillar den där kvinnan.
—Är hon tyska? —Det skulle inte förvåna mig alls.
—Olga är ett ryskt namn. —Hon skrämmer mig.
—Hon är som häxan i en saga. —Hon är en lurig en, den där.
Till dig.
Musik och blommor. Tack. Danke schön.
Å, tack.
Ska vi sätta dem i vatten, Ursula?
—Jag sa bara danke schön. —Vi bör prata engelska med Andrea.
Som du vill, Janet.
"Förlåt att jag har trängt mig på. Jag bör förklara mitt intresse"—
—"för er vän och hans musik. Jag heter Danilof."
"Min bror är violinisten Boris Danilof, som ni kanske känner till."
"Er vän har en sällsynt talang, och jag vill gärna veta mer om honom."
"Jag är här på semester för att förbättra min ringa målartalang."
"Vill ni framföra mina hälsningar till...var det Andrea han hette?"
"Med vänliga hälsningar, Olga Danilof."
Boris?
God morgon.
—Vill du ha lite te? —Ja, tack.
—Vi saknar en kopp. — Gröt? —Nej, tack.
Sätt dig så hämtar jag en kopp.
Andrea...
Känner du till namnet Danilof?
—Danilof? Boris Danilof? —Ja, möjligen.
Ja. Han är en gud.
—Verkligen? —Maestro.
Hur så?
—Så klumpig jag är. —Jag tar det.
Krossar ni dagen här nere?
—God eftermiddag. —God eftermiddag.
—Så vackert. —Tack.
—Fortsätt, ni. —Jag jobbar helst inte inför publik.
—En beundrare. —Icke desto mindre.
Jag ber om ursäkt, men ni förbryllar mig.
En så talangfull och tilldragande kvinna...ensam.
Det faktum att jag är ensam borde varken bekymra er eller nån annan.
Naturligtvis inte.
Byggnaden där borta är en fåfänga.
Ägaren av det stora huset byggde det som tillflyktsort från sin fru—
—där han kunde njuta av en drink med sina vänner. En bra idé, inte sant?
Jag ska låta er fortsätta.
Jag ska bota de sjuka.
Få de lama att gå.
—Hur mår er polske patient? —Den polske patienten?
Ja, den unge musikern som bor hos de gamla damerna.
Jaha. Han mår bara bra. Jag är själv lite av en musiker.
Kontrabasist i sjukhusorkestern.
Jag har inte spelat på många år. Min framlidna hustru tålde det inte.
Det är bäst att jag går.
Jag borde kanske ha byggt en fåfänga.
Adjö.
Den har läkt fint. Vi kan lugnt skicka tillbaka honom till Polen.
Andrea är en del av familjen.
Jaså? Så fint. Alla dessa konstnärer som plötsligt besöker oss.
Vad menar ni?
Jag såg den unga konstnärinnan på vägen. Hon frågade efter er.
Läkaren säger att han träffade kvinnan—
—som beundrar ditt fiolspelande.
—Olga. —Ja, precis.
Då ska jag gå. Jag behöver inte se till honom mer.
Borde ni inte meddela myndigheterna att han är här?
Jo, förmodligen.
—Tack, doktorn. —Jag följer er ut.
Vänta lite, Andrea.
Vad är det?
Han frågade om Danilof. Jag sa att vi hade hört hans namn på radion.
—Vi lyssnar på konserter då och då. —Men det gjorde vi ju inte.
Måste vi informera myndigheterna?
—Lyssnar vi på radio? —På kvällarna. Abends.
—Ikväll? —Nej, inte ikväll.
—Vi vill hellre lyssna på dig. —Nej.
Inte om ni kunde höra Boris Danilof.
Där ute ligger Amerika. Ett nytt liv för mig.
Vi går tillbaka. Det börjar bli kallt.
Tant Elizabeth sa alltid att Amerika består av Europas avskrap.
—Jag förstår inte. —Det spelar ingen roll.
Ska jag göra lite varm choklad?
Jag gör den.
—Tycker du att han borde göra det? —Ja, det är som att trilla av hästen.
Sätter man sig i sadeln direkt övervinner man rädslan snabbare.
Jag hoppas att du såg till att det inte fanns hål i fars baddräkt.
Gå inte för långt ut, nu!
Andrea?
Andrea! Andrea!
Andrea!
—Vart tog han vägen, Janet? —Jag vet inte.
Andrea!
Det var inte roligt.
Roligt. Roligt.
Var du mycket förälskad i Peter?
Jag har tänkt mycket på er två, bara.
Du talar aldrig om honom.
Det har jag gjort.
Ville han gå tillbaka ut i krig?
Han kände att det var hans plikt. Det gjorde de allihop.
Jag tror inte att de hade nåt val. Kudde.
—Vårdade ni tyskar också? —Om de kom till oss.
—Jag hoppas att det inte händer igen. —Inte jag heller.
Du...du har verkligen vårkänslor i kroppen!
—Jag vill åka till Amerika. —Vart då?
Jag tror att han sa Amerika.
—Jag seglar dit dig imorgon. —Fråga Joe. Han tar med dig.
—Han tar dig på ryggen. —Barry gör det.
—Amerika? —Inte längre än till Land's End.
Där skrämde vi dig allt, va?
Kasta tillbaka den på dem.
Nej, gör inte det. Bettet kan skada er karriär.
—Jag har ingen karriär. —Inte än.
Är ni hungrig? Följ med hem till mig. Jag lagar lunch åt er.
—Varför sa de inget till mig? —Jag vet inte. Kanske...
—De frågade mig ju om jag... —Hetsa inte upp er.
—De glömde säkert bara bort det. —Nej, det är omöjligt.
Kom och ät er krabba. Den är utsökt.
Hur gammal var ni när ni började spela?
Det vet jag inte. Fem?
Ni spelar underbart.
Jag vill gärna rita av er.
—Mig? —Ja.
Men med er fiol. Ni spelar och jag ritar av er.
Visst.
Men det får bli vår hemlighet.
Tusen tack. Hej då.
Har du haft en bra dag, Andrea?
Jag förstår inte.
—Har du haft en bra dag? —Ja, jag har haft en bra dag.
Bra.
—"Intressig." —Intressant.
Intressant.
—Vill du ha mer? —Nej tack.
Jag vill spela.
—Vad är det med honom, tror du? —Jag vet inte.
"Käre bror, jag hoppas att du mår bra och att konserterna går bra."
"I Cornwall har jag haft turen att träffa"—
—"en ytterst talangfull ung man."
"Han spelar fiol nästan lika vackert som du."
"Om du hörde honom tror jag att du hade blivit förbluffad."
Ursula.
Vad gör du?
Gå och lägg dig igen.
Jag har gjort en smörgås till dig.
Vad var det du gjorde i natt?
Ursula.
Jag vet inte.
Du var lycklig med Peter, inte sant?
Det var väl inte bara smärta.
Nej, men...
Innan han dog...
Ursula... Andrea är en pojke.
Ja, och jag är en gammal kvinna. Fjollig och löjlig och...dåraktig.
Naiv.
Hur skulle jag vara nåt annat?
Det är inte rättvist.
Nej.
Nej, det är det inte.
—Vill du att han åker? —Va?
Vill du att Andrea åker härifrån?
Nej, men...
Jag klarar mig, Janet.
Gör du?
Sluta. Perfekt.
—Slutar vi? —Ja, slappna av lite.
—Får jag se den? —Nej, det går inte.
Jag gör te.
Tjuvkika inte!
Har de fortfarande inte sagt nåt om mitt brev?
Nej.
Nu vet du ju, så det spelar ingen roll.
Du verkar mer vara en fånge än en gäst.
Nej, jag kan gå när jag vill.
Ja, men jag tror inte att de skulle gilla det—
—om de visste att du kommer hit.
Varför då?
De kanske tror att jag vill stjäla dig i hemlighet.
Det skulle inte vara så farligt.
Du borde nog gå.
—Jag förstår inte. —Du måste gå.
Det vill jag inte.
Snälla, Andrea.
Andrea.
Vi ses.
Dagarna blir snart kortare.
—Borde vi inte vänta på Andrea? —Varför då?
Han är säkert hungrig. Han har varit borta länge.
—Andrea? —Ursula? Ursula?
Andrea?
Andrea, vad är det för fel?
Vad tror du?
—Boris Danilof. —Va?
—Varför berättade du inget? —Hon visste inte om det.
—Jag förstår inte. —Hon visste det inte.
—Nej, jag förstår inte varför. —Förstår du nu?
Hur fick du reda på det?
Dum, dum, dum!
Ursula, jag är ledsen.
Nej, jag är ledsen. Det är inte ditt fel.
—Fel? Vad är fel? —Det spelar ingen roll.
Jag menar det, Andrea. Det gör inget.
God morgon. Jag har ett telegram till er.
—Vill ni skicka nåt svar? —Nej. Tack.
Det var bättre.
Vänta lite.
Ja.
Tack så mycket.
Nu känner de inte igen dig på puben.
Ska vi gå in?
—Lågt ner, starka ben. —Du får tre försök.
Ta kulan.
Se upp med foten.
—Dra armen bakåt. —Långsamt, men säkert.
Han är inte så dålig, va?
Ställ upp dem, Hedley.
Han är utlänning.
—Holland? —Det vet jag inte.
Miss Danilof, jag skulle gärna bjuda på ett glas—
—men jag tvivlar på att Arthur har snaps.
Jag bjuder. Vad vill ni ha?
—Otroligt... kommer inte på fråga. —Jag insisterar.
—Visst. En whisky och soda till. —Och en öl till mig.
En whisky och soda och en öl till damen.
—Hur går det med målandet? —Det går bättre, tror jag.
Jag har inte sett mycket av er ute i det fria på sistone.
Andrea! Så snygg du ser ut.
—Tycker du om det? —Ja.
—Janet sa att jag liknar en flicka. —Omöjligt.
Er engelska har blivit bättre. Har ni tagit privatlektioner?
—Han har gott språköra. —Två shilling och åtta pence.
—Vill du ha nåt att dricka? —Ja. Öl.
—En öl till till min vän. —Jajamän.
Min bror har svarat.
Jag måste träffa dig imorgon. Kan du komma?
—Ja, jag kommer. —Bra.
...från våra större städer inom 24 timmar efter krigsutbrott—
—planeras av Inrikesdepartementet.
Folk kommer att inkvarteras på landet.
Det låter inte bra. Jag kan inte lyssna mer.
Det låter som en strypt katt.
Jag menade nyheterna.
Har vi några palsternackor?
Det är lite för tidigt för det. Vi har massor av pärer.
Då behöver vi extra pärer...potatis.
—Jag går. —Bra.
Vi ska äta kyckling till middag.
Hundchen till Abendessen.
—Hundvalp? —Ja, hundvalp.
Så bra. Vi ses.
Vi ses senare.
—Jag stör inte Truro med det än. —Det är upp till dig.
—Men det är lite märkligt. —Jag tar en titt på det, Francis.
—Dagens. —God morgon.
—Dr Mead sa att de talade tyska. —Jag talar flytande tyska.
—Tror han att jag också är spion? —Nej, men...
Jag har aldrig hört nåt så löjeväckande.
—Ni gör ju bara ert jobb. —Man kan inte vara nog försiktig.
—Så ni vet inte var han är? —Ursäkta?
Den unge utlänningen. Vet ni var han är?
—Han är ute på en promenad, tror jag. —Visst. Adjö.
Du talar inte flytande tyska, men det gör hon.
Börja inte du också.
—Hallå? —Där är du ju.
—Ska du resa? —Vi ska resa.
—Min bror är i London det närmaste... —Långsamt.
Min bror är i London det närmaste dygnet och kan träffa dig ikväll.
Tåget går om en timme. Vi måste ge oss av nu.
—Jag måste meddela Janet och Ursula. —Du kan skriva till dem.
—Mr Bennett är här med bilen. —Jag kan inte bara ge mig av.
Min käre, det är viktigt.
Du kan ta de där två väskorna. Jag tar resten.
Kom nu!
—Det får inte hem honom snabbare. —Nej, men...
Jag sa att vi skulle äta kyckling.
—Jag tycker att vi ska äta. —Nej, vi väntar.
Han kommer nog snart.
Jag ringer Pendered.
Trevannic 412, mrs Pengelley.
Hallå? Mr Pendered? Det är Janet Widdington.
Ja, vi... God dag.
Vi oroar oss för Andrea. Vi väntade honom till middagen, och...
Nå, jag... Jag förstår.
Nej, det visste vi inte.
Ja. Nå, tack då.
—Janet, vad har hänt? —De har rest.
—Vad menar du? —Andrea har rest.
Tillsammans med den där kvinnan.
Jag förstår inte.
Andrea och Danilof—kvinnan sågs kliva ombord på tåget till London.
Å, Janet... Nej.
Å, Janet. Nej!
Ursula.
Gråt inte.
Ursula, sluta upp med det där. Du får inte gråta.
—Den som spar, han har. —Hon vill inte träffa dr Mead.
Från London. Ömtåligt.
—London? —Ja.
Det är från London.
Förlåt att jag reste utan att säga farväl.
Var inte arga på mig.
Ni gav mig livet. Nu har jag möjlighet att använda det.
Det har hänt så mycket sen jag träffade maestro Danilof—
—men min engelska räcker inte till för att berätta allt.
Fredagen den 10 november ska jag spela i radio.
Jag hoppas att ni vill lyssna. Ni är alltid i mina tankar. Andrea.
PS. Jag hoppas att ni tycker om tavlan. Olga har målat den.
Kom in.
God kväll. Sätt er till rätta.
God dag, mrs Pendered. Jag har en stol åt er här borta.
Skynda er in nu. Det börjar snart.
Tysta, nu.
God afton och välkomna till Queen's Hall i London.
—Kan du höja lite? —Det går inte att höja mer.
...med "Fantasi för fiol och orkester" av Boris Danilof.
Dirigent är mr Danilof själv—
—och solist är den talangfulle unge violinisten Andrea Marowski.
Nej. Jag kan inte tro det.
Är det ni?
—Du var underbar. —Tack.
—Kunde man se att jag var nervös? —Inte alls.
—Varför sa ni inget om det här? —Det var Dorcas idé.
Janet ville ta bilen, men vi tog tåget.
Ursäkta mig, mina damer. — Andrea, sir Thomas vill träffa dig.
Gå, gå.
Gå, bara.
Vi går, Janet.
Översättning: Tilda Appelberg Scandinavian Text Service 2019
Ansvarig utgivare: Anders Melin